Tänk dig två kunder som går in i en lyxbutik.
En bär klänning och pälskappa,
och den andra en jacka och idrottskläder.
Vem tror du kan spendera mest pengar?
När forskare frågade anställda på boutiquer i Milan det, år 2013,
svarade de flesta: "Personen i träningskläder".
Men så sent som på 90-talet var det ett TV-skämt att bära mysbyxor utanför hemmet.
Mysbyxor igen?
Du vet väl vilket budskap du ger när du bär dem?
Du säger till världen: "Jag ger upp."
Under tusentals år, har kläder följt samma regler.
Tygets kvalité och snittet var en statussymbol.
Om man hade råd, anlitade man en sömmerska eller skräddare.
Kläder skiljde de rika från de fattiga, och män från kvinnor.
Det fanns mycket som kvinnor var tvungna att göra,
för att se ut på ett sätt som var acceptabelt.
Nu bryter vi de reglerna,
och nu har leggings tagit över världen.
Idag bär män och kvinnor ofta likadana plagg.
Några av världens rikaste klär sig mycket vardagligt.
Och haute couture ser till streetwear för inspiration.
Idrottskläder har skapat en marknad värd 300 miljarder dollar.
Det är nästan en fjärdedel av alla kläder vi köper.
Hur gick det till?
Hur började vi klä oss så ledigt och varför?
Våra designers har utvecklat det lediga modet.
Det här är syntetiskt fiber.
Kan man göra tyg av det?
Forskning i mirakeltyger har skapat en klädrevolution.
Jag är för spandex.
Jag älskar hur modet äntligen blir mer och mer kulturellt.
Jag vill kunna bära mina träningskläder till vardags.
Det var mer ledigt, men samtidigt kunde man gå varsomhelst.
Ja, ordet athleisure kom nog till,
jag vet inte,
runt 2011, 2012 kanske, och det var nästan ett skämt.
Bär vi mer idrottskläder därför att vi tränar mer?
Nej.
Athleisure.
Se fantastisk ut även i gymkläder.
Kan du träna i de byxorna?
Ja, jag tror det.
- Men det har du inte? - Nej.
Även om termen "athleisure" må vara ny, är trenden inte det.
Och det hela började med fritid.
Fritid associeras med överklassen.
Genom tiderna har överklassen haft fritid,
eftersom tjänarna eller slavarna skötte arbetet.
Men på tidigt 1900-tal förbättrades livet för arbetarklassen
i industrialiserade länder.
Ny tidseffektiv teknik och press från organiserad arbetskraft
resulterade i förordningar om arbetstid.
Den genomsnittliga arbetsveckan sjönk från 65 till 46 timmar på en livstid.
Som mest sjönk det i USA.
Vid början av 1900-talet,
började medelklassen få mer fritid
och då kunde de också ägna sig åt sport.
Inomhusgym dök upp i städer runtom i USA.
Konceptet växte fram i Tyskland, inspirerat av antikens Grekland.
Ordet "gymnasium" kommer från det grekiska ordet "gymnós,"
vilket betyder "naken," för de första träningskläderna,
var inga alls.
Och det hade varit mycket lättare att röra sig i,
än det gymbesökarna bar på sent 1800-tal.
Men deras kläder började bli mer och mer bekväma.
Detta eftersom gym var privata och uppdelade efter kön.
Då fick kvinnor chans att prova nya designer som bloomers,
som hade varit skandalöst att bära bland folk.
Med risk för att bli arresterade, kämpade kvinnor
för att göra de lediga kläderna mer acceptabla.
På den tiden kunde dammodet vara mycket begränsande.
Rika kvinnor behövde ibland hjälp att klä sig.
Men när kvinnor fick delta i sport i college,
och cyklar blev populära,
slutade fritidskläderna att bara användas privat.
Det var då som saker riktigt började förändras.
Se bara på tenniskläder.
År 1900, bar spelarna ankellånga kjolar, långärmade tröjor och korsetter.
Sen blev kjolarna kortare.
Och kortare.
Tennisspelare som Frankrikes Suzanne Lenglen blev stilikoner.
Hennes outfit gjorde spelet mycket mer intressant.
Hennes knälånga plisserade kjolar, ärmlösa toppar, rullade strumpor
och hårband, hjälpte henne spela bättre,
och yngre kvinnor började härma henne, som ett progressivt uttalande.
På 1920-talet hade Vogue regelbundet tennisinspirerade outfits på omslaget.
Kläder skapta för sport började bli vardagsmode.
I USA ser man att vid tidigt 1900-tal började gränserna att suddas ut.
En tröja man vanligen bar för att träna och svettas i,
blev något man bar för att se ledig och sportig ut.
Det är mycket bekvämare att spela i shorts,
för jag har ingen kjol som fladdrar när jag puttar eller går över backar.
Nästan alla kläder som man kan röra sig i...
...kommer ursprungligen från olika sporter.
Gympaskor kommer från krocket, farfarströjor från rodd,
och pikétröjor från polo.
Den nya lediga amerikanska stilen blev känd som "sportswear."
Reklamer som denna marknadsförde kläderna som bekväma, lätta att tvätta...
Strålande från topp till tå i konstgjorda material.
...och gjorda av plast.
Under nästan hela människohistorien har tyg skapats av djur eller växter.
Maskarna gav oss silke, fåren gav oss ull,
getterna gav oss kaschmir, linplantor gav oss linne.
Och bomullsplantor gav oss såklart bomull.
Bomull var lättillgängligt för nästan alla och det odlades i större delen av världen,
så alla hade tillgång till det. Men det hade sina begränsningar.
Bomull kan hålla cirka 8 % av sin vikt i vatten.
För ull kan det vara upp till 30 %.
De här baddräkterna i ull vägde 4 kg när de blev blöta.
Men sen skapade en forskare en helt ny sorts fiber i ett labb.
Den moderna kemins magi gav oss en helt ny värld av moderna tyger.
På ett par decennier lyckades kemiföretaget DuPont
introducera världen för alla dessa syntetiska fibrer.
Först kom nylon.
DuPont marknadsförde det silkiga tyget till kvinnor
som ett alternativ till den tidens sträva yllestrumpor.
Det blev en succé.
Kvinnorna kommer springande. Gratis nylonstrumpor till alla.
Det bevisar nog bara att en kvinna vill vara slående vacker
även om hon måste "knocka" sina vänner.
Snart därefter var modetidningarna fulla av annonser för nya konstfibrer,
som sa att de befriar kvinnor från tidskrävande klädvård.
Sedan uppfann DuPont något revolutionärt.
Vi måste tala om spandex.
Spandex som först marknadsfördes under namnet lycra,
blandades med naturfibrer så att det blev lättare,
mer elastiskt och mer smickrande för figuren.
Det gjorde att man kan skapa plagg som är mycket mer kroppsnära,
men som var så bekväma.
Det gjorde det möjligt att skapa kroppsnära kläder,
utan dyra och avancerade mönster och sömnad.
När lycra hade skapats, kunde vilken tillverkare som helst
skapa kroppsnära kläder.
Kroppskramande spandex revolutionerade idrottskläder.
För att simma, åka skidor, cykla, dansa och träna yoga.
Men med spandex finns ett problem. Det är mycket snävt...
där man inte ville ha det snävt.
Är ni redo att träna?
Här på Jane Fondas videos, ser man att de löste det problemet
genom att ha en body över tightsen.
Dra in midjan, spänn rumpan...
Men sen kom yogabyxor.
Jag startade Lulemon med tanken att byxan var perfekt.
Den största uppfinningen var kilen i grenen.
Precis, kilen i grenen.
Det är en diamantformad bit tyg mellan byxbenen,
som ökar täckning och flexibilitet.
Jag tog den kroppsdräkten och byggde in den i byxan.
Då blev det okej för kvinnor att lämna en svettig workout,
och gå ut bland folk.
Designinnovationer som dessa gjorde hudnära kläder mindre avslöjande.
Jag vill att det ska vara okej att gå och träna,
ta mina barn till skolan och sen jobba.
Jag vill inte ruinera mig eller behöva byta om på vägen.
Jag vill bära ett par leggings.
Det är därför träningskläder har blivit så stort.
De passar den moderna kvinnan.
Idag köper amerikanska kvinnor fler stretchiga byxor än jeans.
Men att gå från det här, till det här...
...tog tid.
Det tog långt tid för allmänheten att vänja sig vid att se så mycket hud.
Det var något som förändrades successivt med hjälp av modefotografier,
filmer och tv-shower.
Vid tidigt 1960-tal, hade nästan varje amerikan en tv i sitt hem.
Samtidigt som den största generationen i USAs historia, blev tonåringar.
Ungdomsrörelser var otroligt viktiga.
Man såg det i början av 1900-talet, igen på 60-talet, 70-talet och 80-talet.
Sedan fortsatte det bara.
Som aldrig förr gjorde TV atleter till kändisar,
samtidigt som professionella lag började tillåta icke-vita spelare.
Antalet svarta spelare i NBA,
gick från tre år 1950,
till nästan tre fjärdedelar av alla NBA-spelare i början av 1990-talet.
Att se atleter på TV med sina huvtröjor,
deras spandex och gympaskor, ledde till nya trender.
Butikerna såg det.
De vill ha de coola produkterna, eftersom de sett dem på TV,
och de har påverkats av det faktum att alla kommer att bära dem.
Unga människors livsstil,
deras vanor och deras intressen,
har rört sig bort från formella kläder till komfortabla, lediga kläder.
De här nya idolerna inspirerade också en ny musikstils mode.
Run DMC släppte 1986 "My Adidas" på albumet Raising Hell,
det första rapalbumet som tog sig till topp tio på radion.
Den låttexten ledde till att Adidas sponsrade Run DMC,
det första av många samarbeten mellan klädmärken och hip-hop artister.
Och de samarbetena ledde till att demokratisera de märken
som tidigare stått för fritidsklubbar och exklusivitet.
Det här är Ralph Lauren, förstår du? Tar tillbaka piké-trenden.
Att hip-hop artister accepterade det,
och gjorde det till sitt eget,
var ett viktigt uttalande om vad status innebär, vem som har tillgång
till status och hur den definieras.
Det vill säga, vem äger markörer för framgång?
Stilen blev känd som "streetwear".
Nu började de som hittills uteslutits från dessa framgångsmarkörer
bli de som påverkade dem.
När hip-hop blev en av de mest populära musikstilarna i världen,
spreds stilen globalt.
Det började i New York, och tog sig vidare genom USA,
till Frankrike...
Japanska tonåringar klär sig enligt den stilen med.
Jag gillar det helt enkelt.
Det är hip-hop, inte sant? Streetwear.
När en sådan förändring börjar,
från formellt, till ledigt, till atletiskt eller vad som,
börjar det att förstöra statushierarkin såsom vi känner till den,
det vill säga, hur vi estetiskt definierar människor.
Genom åren har de här trenderna haft olika namn.
Sportkläder, träningskläder, streetwear, och nu, athleisure.
Men de har låtit oss klä oss enklare,
och det har vänt upp och ner på klädernas betydelse.
Träningskläder visar välfärd mer än pälskappor.
Kvinnor bär kläder som förr bara män bar,
och miljardärer går bland folk med träningsskor och huvtröjor.
Men även om fler klär sig på samma vis,
betyder det inte att de ses på samma vis.
Ja, de kan klä sig i huvtröja och jeans,
för de är vita killar i Silicon Valley, och de är miljardärer.
Andra som inte har det privilegiet, får inte gå runt i huvtröjor.
I århundraden har folk kämpat för rätten att röra sig fritt,
säkert och bekvämt bland folk, och få visa sina kroppar som de vill.
Kläder är fortfarande en konflikt, och man behöver bara slå på nyheterna
för att se att kampen pågår än.
Demonstranterna bar sporttröjor, ärmlösa toppar och bakåtvända kepsar,
plagg som är förbjudna enligt en ny klädkod i stadens nattklubbsdistrikt.
Det faktum att han är svart och bär en huvtröja,
får honom att se misstänkt ut.
Cannes borgmästare förbjuder temporärt kvinnor från att bära burkini
på franska Rivierans stränder.
Serena Williams blir förbjuden att bära sin svarta klädsel.
Flickor som bär leggings utan något över får inte besöka campus.
Företagets skapare, Chip Wilson,
avgår efter tumulten som följde efter hans uttalande...
Faktiskt så borde inte vissa kvinnor bära dem.
Vi är dödströtta på att män vill kontrollera våra kroppar och våra kläder.
Athleisure och sportkläder och kulturella förändringar,
har låtit oss värdera personlig komfort
över... allt annat.